Aceasta este o poveste despre tine,
despre mine si câinele tău.
Era o vreme nu cu mult timp în urmă... înainte de câini.
Ei nu existau.
Acum sunt din aceia mari, mici, care se gudură,
de pază, de vânătoare:
orice tip de câine posibil, pe care ti l-ai putea dori.
Cum s-a înfăptuit asta ?
Nu sunt doar câinii.
De unde vin toate tipurile de animale diferite ?
Răspunsul, este o putere de transformare care sună cumva
ca iesită dintr-o legendă sau un mit,
dar nu există asa ceva.
Corecturile subtitrării initiale, ce apartine lui Nea Ion mail:"neaion@yahoo.com",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Să mergem înapoi cu 30.000 de ani înainte să existe câinii,
când strămosii nostri trăiau într-o iarnă fără de sfârsit
a ultimei epoci glaciare.
Strămosii nostri erau migratori ce trăiau în cete mici.
Ei dormeau sub cerul liber plin de stele.
Cerul era cartea lor cu povesti, calendarul
si manualul de instructiuni de supravietuire.
Acesta le spunea când vine gerul năprasnic,
când grânele sălbatice s-ar coace,
când turmele de reni si de bizoni se pun în miscare.
Ideea lor de acasă era Pământul însusi.
Dar ei trăiau cu frica de alte creaturi înfometate...
leii de munte si ursii
care erau în competitie cu ei pentru aceeasi pradă
si lupii care amenintau să răpească si să devoreze
pe cei mai vulnerabili dintre ei.
Tot ce vroiau lupii, era să ajungă la os,
Dar cei mai multi dintre ei erau prea speriati să se apropie îndeajuns.
Frica lor se datorează nivelului prea crescut
de hormoni de stres din sângele lor.
E o chestiune de supravietuire.
Din cauza că a te apropia prea mult de oameni poate fi fatal.
Dar câtiva lupi, datorită variatiilor naturale... aveau nivele mai joase ale acelor hormoni.
Asta i-a făcut să fie mai putin speriati de oameni.
Acest lup a descoperit ceea ce o parte din strămosii săi au înteles
acum 15.000 de ani...
o excelentă strategie de supravietuire:
domesticirea oamenilor.
Lasă-i pe oameni sa vâneze, nu-i ameninta
si ei te vor lăsa să le cureti gunoiul.
Vei mânca mai regulat, vei avea mai multi urmasi
si acei urmasi iti vor mosteni caracterul tău.
Această selectie a îmblânzirii
va fi reîntărită cu fiecare generatie
până când acea linie de lupi sălbatici va evolua în...
câini.
Poti să îi spui "supravietuirea celui mai prietenos".
Atunci ca si acum, ăsta a fost un târg bun si pentru om.
Câinii care făceau curat prin gunoaie nu erau numai echipa de salubrizare.
Ei se ocupau si de securitate, pază.
Acest parteneriat între specii a continuat între timp,
înfătisarea câinilor schimbându-se în timp.
Drăgălăsenia a devenit un avantaj selectiv.
Cu cât erai mai adorabil, cu atât aveai sanse mai bune
să trăiesti si să îti transmiti genele unei alte generatii.
Ceea ce a început ca o aliantă de interese
a devenit o prietenie care s-a adâncit cu timpul.
Pentru a vedea ce se întâmplă în continuare,
să părăsim strămosii nostri îndepărtati
de acum 20.000 de ani pentru a vizita un trecut mai recent
din timpul unei întreruperi din era glaciară.
Această schimbare din climat a dat tonul unei revolutii.
În loc să migreze oamenii, s-au stabilit.
A apărut ceva nou în lume: satele.
Oamenii încă vânează si culeg,
dar ei însă produc si hrană si haine...
agricultura.
Lupii si-au vândut libertatea lor
în schimbul unei alimentatii stabile.
Au cedat dreptul lor, pentru alegerea unui partener.
Acum oamenii aleg pentru ei.
În mod consistent ei omoară câinii care nu pot fi dresati;
pe cei care le muscă mâna care îi hrăneste.
Si ei hrănesc câinii care îi multumesc.
Hrănesc câinii care le îndeplinesc ordinele...
vânătoare, păstorire, pază, tractiune
si companie.
La fiecare fătare,
oamenii selectează cătelusii pe care îi plac cel mai mult.
De-a lungul generatiilor câinii au evoluat.
Această evolutie artificială se numeste "selectie artificială"
sau prăsire.
Transformarea lupilor în câini a fost prima oară
când noi oamenii am luat evolutia în propriile noastre mâini.
Si o tot facem de atunci
pentru a modela toate plantele si animalele de care depindem.
Într-o clipire a timpului cosmic, în doar 15.000 sau 20.000 de ani,
noi am transformat lupii gri în toate felurile de câini
pe care îi iubim azi.
Gânditi-vă la asta.
Fiecare rasă de câine pe care ati văzut-o vreodată
a fost modelată de mâini omenesti.
Multi din prietenii nostri cei mai buni... ... cele mai populare rase...
au fost create numai în ultimele secole.
Minunată putere a evolutiei
au transformat voracele lup
în credinciosul ciobănesc...
care protejează turma si izgoneste lupul.
Selectia artificială a transformat lupul în ciobănesc
si ierburile sălbatice în grâu si porumb.
De fapt fiecare plantă si animal pe care le mâncăm în zilele noastre
au fost selectate dintre strămosii sălbatici mai putin comestibili.
Dacă selectia artificială poate produce asemenea schimbări profunde
în doar 10.000 sau 15.000 de ani,
oare ce poate face selectia naturală
în miliarde de ani ?
Răspunsul este toată diversitatea si frumusetea vietii.
Cum se face asta ?
Nava noastră a imaginatiei ne poate duce oriunde în spatiu
si timp, chiar si în ascunsul microcosmos,
unde un tip de viată poate fi transformat în altul.
Vino cu mine.
Poate nu pare asa,
dar am trăit în epoca glaciară
în ultimii 2 milioane de ani.
Aceasta se întâmplă să fie una dintre cele mai lungi pauze.
Pentru cea mai mare parte a acestor două milioane de ani,
climatul a fost rece si secetos.
Calota de gheată de la Polul Nord s-a extins mult mai departe spre sud
decât este astăzi.
În una din acele lungi perioade reci glaciare
când marea înghetată se întindea de la Polul Nord
tocmai până la ce este acum Los Angeles,
ursi mari străbăteau pustiurile înghetate ale Irlandei.
Aceasta poate părea o ursoaică obisnuită,
dar ceva extraordinar se petrece în înăuntrul ei.
Ceva ce va da nastere la specii noi.
Pentru a vedea asta,
trebuie să coborâm la o scară cu mult mai mică,
la nivelul celular,
pentru a putea explora aparatul reproducător al ursoaicei.
Vom porni pe artera subclavie direct prin inimă.
Aproape am ajuns.
Acestea sunt câteva din ovulele ei.
Pentru a vedea ce se întâmplă în unul din ele,
trebuie să devenim si mai mici.
Trebuie să coborâm la nivel molecular.
Acum nava noastră a imaginatiei e acum asa mică,
încât ar putea încăpea un milion, într-un grăunte de nisip.
Îi vedeti pe tipii ăia de acolo care se miscă pe grinzile acelea ?
Ele sunt proteine numite kinesin.
Acestea fac parte din echipajul de transport
care se ocupă de mutarea încărcăturii în celulă.
Cât de extraterestri par a fi.
Si totusi aceste creaturi minuscule si altele ca ele...
fac parte din orice celulă vie, incluzându-le si pe acelea din tine.
Dacă viata are un sanctuar,
este aici în nucleu care contine ADN-ul nostru...
Străvechea scriptură a codului nostru genetic.
Si e scrisă într-o limbă pe care tot ce e viu o poate citi.
ADN-ul este o moleculă de forma unei lungi scări răsucite în spirală
sau un dublu elicoid.
Treptele scării sunt făcute
din 4 tipuri diferite de molecule mai mici.
Acestea sunt literele alfabetului genetic.
Aranjamentele particulare ale acestor litere precizează
instructiuni pentru toate fiintele vii,
spunându-le cum să crească, cum să se miste cum să digere,
cum să simtă mediul, cum să se vindece si să se reproducă.
Dublul helix al ADN-ului este o masină moleculară
cu aproape 100 de miliarde de componente numite "atomi".
Sunt atât de multi atomi într-o singură celulă de ADN
cât stelele dintr-o galaxie tipică.
La fel si pentru câini
si ursi
si fiecare fiintă vie.
Noi suntem, fiecare dintre noi, un mic univers.
Mesajul ADN este transmis de la celulă la celulă
si de la generatie la generatie, e copiat
cu grijă mare.
Nasterea unei noi molecule de ADN începe când o proteină de desfacere
separă cele două catene ale ADN-ului,
rupând legăturile.
Înăuntrul lichidului din nucleu,
literele moleculare ale codului genetic plutesc libere.
Fiecare catenă a ADN-ului îsi copiază la loc partenerul pierdut,
rezultând două molecule ADN identice.
În acest mod viată îsi reproduce genele si le transmite
din generatie în generatie.
Când o celulă se divide în două,
fiecare duce cu ea o copie completă a ADN-ului.
O proteină specializată corectează pentru a fi sigur
că doar literele corecte sunt acceptate
în asa fel încât ADN-ul e copiat cu acuratete.
Dar nimeni nu e perfect.
Ocazional, o eroare trece de corectare,
făcând o mică, întâmplătoare schimbare în codul genetic.
O mutatie a avut loc în ovulul ursoaicei.
Un eveniment întâmplător, mic ca acesta poate avea consecinte
la o scară mai mare.
Aceea mutatie a alterat gena care controlează culoarea blănii.
Va afecta productia de pigment închis la culoarea din blana
puiului de urs.
Majoritatea mutatiilor sunt fără urmări.
Unele sunt mortale.
Dar putine, pur întâmplător, pot da unui organism
un avantaj important fată de competitie.
A trecut un an.
Ursul nostru e acum o mamă.
Si ca rezultat al acelei mutatii,
unul din cei doi pui ai ei a fost născut cu blană albă.
Când puii cresc îndeajuns pentru a se aventura singuri,
care urs e mai probabil
să se strecoare pe neasteptate lângă pradă ?
Ursul brun poate fi zărit pe zăpadă de la o milă.
Ursul alb prosperă si îsi transmite
genele sale speciale.
Asta se întâmplă în mod repetat.
Peste generatii succesive,
gena pentru blana albă se împrăstie la
toată populatia de ursi polari.
Gena pentru blana închisă la culoare pierde
în competitia pentru supravietuire.
Mutatiile sunt complet aleatoare si se întâmplă tot timpul.
Dar mediul le răsplăteste pe cele
care cresc sansa de supravietuire.
Mediul selectează în mod natural vietuitoarele
care sunt mai bine pregătite pentru supravietuire.
Si această selectie este opusul aleatorului.
Cele două populatii de ursi separate
si peste mii de ani,
au dezvoltat alte caracteristici care le separă.
Au devenit specii diferite.
Asta a vrut sa spună Charles Darwin
prin "Originea speciilor"
Un urs luat individual nu evoluează;
populatia de urli evoluează peste generatii.
Daca gheata arctică continuă să se retragă
din cauza încălzirii globale ursii polari ar putea să dispară.
Ei vor fi înlocuiti de ursii bruni,
mai bine adaptati la mediul dezghetat de acum.
Asta e o poveste diferită de cea a câinilor.
Nici un "crescător" nu a ghidat aceste schimbări.
În loc de asta, mediul însusi i-a selectat.
Aceasta este evolutia prin selectie naturală,
cel mai revolutionar concept în istoria stiintei.
Darwin a prezentat pentru prima oară dovada pentru această idee în 1859.
Zarva pe care a creat-o nu s-a diminuat niciodată.
De ce ?
Noi toti, întelegem durerea pricinuită
de ideea că noi avem ca strămosi comuni: maimutele.
Nimeni nu te poate face mai de râs ca o rudă.
Cele mai apropiate de noi, cimpanzeii,
se poartă în mod regulat inadecvat în public.
Este de înteles nevoia oamenilor
de a se distanta de ele.
O premiză centrală a credintei traditionale
este că noi am fost creati separat
de toate celelalte animale.
Este usor de înteles de ce a prins acesta idee.
Ne-a făcut să ne simtim: speciali.
Dar despre înrudirea noastră cu copacii ?
Cum îti convine asta ?
În regulă, uite un segment din ADN-ul stejarului.
Gânditi-vă la el ca la un cod de bare.
Instructiunile scrise în codul vietii
îi spun copacului cum să metabolizeze zahărul.
Acum să comparăm cu aceeasi sectiune din ADN-ul meu.
ADN-ul nu minte.
Acest copac si cu mine... suntem veri foarte îndepărtati.
Si nu numai copacii.
Dacă vei merge înapoi îndeajuns vei realiza că noi împărtim
un strămos comun cu: fluturii, lupul gri, ciuperca, rechinul, bacteriile, vrabia.
Ce familie !
Alte părti ale codului de bare diferă de la specie la specie.
Asta e ceea ce face diferenta dintre o bufnită si o caracatită.
Doar dacă nu ai un geamăn identic,
atunci nu mai există nimeni în univers
cu acelasi ADN ca tine.
În interiorul altor specii, diferentele genetice
produc materia primă pentru selectia naturală.
Mediul selectează ce gene supravietuiesc si se multiplică.
Când vine vorba de instructiuni genetice
pentru functiile de bază ale vietii...
să spunem, pentru digestia zahărului,
noi si celelalte specii, suntem aproape identici.
Asta deoarece acele functii care sunt baza vietii,
au evoluat înainte ca diferitele forme de viată să se diferentieze unele de altele.
Acesta este copacul nostru al vietii.
Stiinta a făcut posibil, ca să construim acest pom al vietii
pentru toate speciile de viată de pe Pământ.
Rudele cu gene apropiate ocupă aceeasi ramură a pomului,
în timp ce rude mai depărtate sunt mult mai distantate.
Fiecare rămurică este o specie de viată.
Si trunchiul copacului reprezintă strămosii comuni
ai vietuitoarelor de pe Pământ.
Viata este asa de maleabilă
încât odată pornită, mediul a modelat-o
într-o incredibilă varietate de forme...
de 10.000 de ori mai mult decât e posibil să arătăm noi aici.
Biologii au catalogat
o jumătate de milion de specii diferite numai de gândaci.
Fără să mentionăm nenumăratele tipuri de bacterii.
Sunt multe milioane de specii de vietuitoare
animale si plante, multe dintre ele încă necunoscute stiintei.
Gânditi-vă la asta... trebuie încă să luăm contact
cu majoritatea formelor de viată terestre.
De aceea sunt atât de multe tipuri de viată numai pe planeta asta micută.
Copacul vietii îsi întinde ramurile în toate directiile,
găsind si exploatând ceea ce e bun,
creând noi medii si oportunităti pentru noi forme.
Copacul Vietii are 3,5 miliarde de ani.
Este îndeajuns timp pentru dezvoltarea
unui impresionant număr de trucuri.
Evolutia poate deghiza un animal ca o plantă...
durând mii de generatii
pentru elaborarea unui costum
care să păcălească prădătorii să caute în altă parte
pe cineva pe care să îl mănânce.
Ori poate deghiza o plantă într-un animal,
făcând o plantă să ia înfătisarea unei viespii...
modalitatea unei orhidee de a păcăli o viespe adevărată să o polenizeze.
Aceasta este uimitoarea
putere de modelare a selectiei naturale.
Printre ramurile dense si încâlcite ale marelui Copac al Vietii...
tu esti aici.
O micută ramură printre nenumăratele milioane.
Stiinta a dezvăluit că toată viata pe Pământ este una.
Darwin a descoperit mecanismul actual al evolutiei.
Credinta predominantă era că complexitatea si varietatea
vietii trebuie să fie munca
unui designer inteligent care a creat fiecare
din aceste milioane de specii diferite separat.
Vietuitoarele sunt prea complicate, se zicea,
pentru a fi rezultatul unei evolutii neghidate.
Să luăm de exemplu ochiul uman,
o capodoperă a complexitătii.
Necesită o cornee,
iris, cristalin, retină,
nervi optici, muschi,
fără a mai pune la socoteală reteaua neurală elaborată a creierului
care interpretează imaginile.
Este mai complicat ca orice dispozitiv
făcut vreodată de inteligenta umană.
Asa că, s-a argumentat,
că ochiul uman nu poate fi rezultatul
unei evolutii fără minte.
Pentru a vedea dacă asta e adevărat, trebuie să mergem înapoi în timp
într-o lume înainte ca ochii să fie pentru a vedea.
La început, viata era oarbă.
Asa ar fi arătat lumea noastră acum 4 miliarde de ani,
înainte ca să fie ochi pentru a vedea.
Până când au trecut câteva sute de milioane de ani
si deodată, într-o zi,
a fost o eroare microscopică
în copierea ADN-ului unei bacterii.
Această mutatie la întâmplare i-a dat acelui microb
o moleculă de proteină care absoarbe lumina Soarelui.
Vreti să vedeti cum ar fi arătat lumea pentru
o bacterie sensibilă la lumină ?
Priviti în partea dreaptă a ecranului.
Mutatiile au continuat să se producă la întâmplare,
asa cum au loc în fiecare populatie de vietuitoare.
O altă mutatie
a făcut ca bacteriile să fugă de lumina intensă.
Ce se întâmplă aici ?
Noapte si zi.
Acele bacterii care pot face diferenta între lumină si întuneric
au un avantaj decisiv fată de cele care nu pot. De ce ?
Deoarece lumina zilei aduce neîndurătoarele raze ultraviolete care strică ADN-ul.
Bacteriile sensibile fug de lumina intensă
pentru a-si schimba ADN-ul la întuneric.
Ele supravietuiesc în număr mai mare
decât bacteriile care stau la suprafată.
Peste timp acele proteine sensibile la lumină
s-au concentrat într-un punct pigmentat:
la organismele unicelulare mai avansate.
Asta a făcut posibil să găsească lumina,
un avantaj coplesitor
pentru un organism care are nevoie de lumina zilei să producă mâncare.
Aceasta este vederea prin ochiul unui vierme plat.
Aceste organisme multicelulare
au dezvoltat o adâncitură în pata pigmentată.
Această adâncitură în formă de sferă
i-a permis animalului să distingă lumina de întuneric
pentru a vedea în mod primitiv obiectele din vecinătatea sa,
incluzându-le pe cele de mâncat si pe cele care le-ar putea mânca...
un avantaj fantastic.
Mai târziu lucrurile au devenit putin mai clare.
Scobitura s-a adâncit
si a evoluat într-un locas cu o mică deschizătură.
Peste mii de generatii,
selectia naturală încet a modelat ochiul.
Deschizătura s-a contractat într-un orificiu mic
acoperit de o membrană transparentă protectivă.
Numai putină lumină putea intra prin gaura mică,
dar era de ajuns pentru a înfătisa o imagine slabă
pe suprafata sensibilă interioară a ochiului.
Asta a făcut ca imaginea să fie mai clară.
O deschidere mai mare ar fi lăsat să intre mai multă lumină
pentru a face o imagine mai luminoasă dar ar fi fost mai putin clară.
Această dezvoltare a lansat echivalentul vizual
al unei curse a înarmării.
Competitia trebuia să tină pasul pentru a supravietui.
Dar atunci o nouă si splendidă particularitate a ochilor a evoluat,
o lentilă care le permitea pe amândouă: si luminozitate si claritate.
În ochii pestelui primitiv,
gelul transparent de lângă orificiu s-a transformat într-o lentilă.
În acelasi timp orificiul s-a mărit
pentru a pătrunde si mai multă lumină.
Pestii puteau vedea acum în înaltă calitate, si în apropiere si în depărtare.
Si atunci ceva teribil s-a întâmplat.
Ati observat vreodată că un pai într-un pahar cu apă
apare ca si îndoit la suprafata apei ?
Asta deoarece lumina îsi schimbă unghiul când trece dintr-un mediu în altul
să zicem din apă în aer.
Ochii nostri originali au evoluat pentru vederea în apă.
Fluidul apos din acei ochi clari, elimină
distorsiunea acelui efect de îndoire.
Dar pentru animalele de uscat,
lumina poartă imaginile din aerul uscat
în ochii lor încă plini de lichid.
Asta îndoaie razele de lumină,
creând tot felul de distorsiuni.
Când strămosii nostri amfibieni au lăsat apa pentru uscat,
ochii lor, evoluati exclusiv pentru vederea în apă,
erau groaznici pentru vederea în aer.
Vederea noastră nu a fost niciodată bună de atunci.
Ne place să credem că ochii nostri sunt o operă de artă,
dar încă 375 milioane de ani după aceea,
noi încă nu putem vedea lucrurile din fata nasului nostru
sau să discernem detalii fine în întunericul apropiat
asa cum pot pestii.
Când am părăsit apa,
de ce natura nu a luat-o de la capăt
să ne dezvolte un nou set de ochi
care să fie optimi pentru vederea în aer ?
Natura nu lucrează asa.
Evolutia remodelează structuri existente peste generatii,
adaptându-le cu schimbări mărunte.
Pur si simplu nu poate merge înapoi la plansa de proiectare
să înceapă de la zero.
La fiecare etapă a dezvoltării sale, ochii evoluati
au functionat îndeajuns de bine
pentru a furniza avantajul selectiv necesar supravietuirii.
Si printre animalele care trăiesc astăzi, găsim ochi
în toate stagiile de dezvoltare.
Si toti functionează.
Complexitatea ochiului uman nu reprezintă
nicio provocare la adresa evolutiei prin selectie naturală.
De fapt, ochiul si toată biologia nu au
sens fără evolutie.
Unii pretind chiar că evolutia este doar o teorie,
ca si cum ar fi mai mult o opinie.
Teoria evolutiei ca si teoria gravitatiei,
este un fapt stiintific.
Evolutia s-a întâmplat cu adevărat.
Acceptarea rudeniei noastre cu toate vietuitoarele de pe Pământ
nu este doar stiintă solidă.
În opinia mea, este de asemeni o experientă spirituală înăltătoare.
Deoarece evolutia e oarbă,
nu se poate anticipa si adapta la evenimente catastrofale.
Copacul Vietii are câteva ramuri rupte.
Multe s-au pierdut în 5 din cele mai mari catastrofe
pe care viata le-a cunoscut.
Undeva, acolo, este un memorial
al multitudinilor de specii pierdute,
Mausoleul Extinctiei.
Vino cu mine.
Bine ati venit în Mausoleul Extinctiei.
Un monument închinat ramurilor rupte din Copacul Vietii.
Pentru fiecare din milioanele de specii
care trăiesc astăzi, probabil alte mii au dispărut.
Majoritatea lor au murit în competitia de zi cu zi
cu alte forme de viată.
Dar multe au fost sterse de vaste cataclisme
care au răvăsit planeta.
În ultimii 500 de milioane de ani,
asta s-a întâmplat de 5 ori.
Cinci extinctii în masă care au devastat viata pe Pământ.
Cea mai gravă dintre toate s-a întâmplat acum aproape 250 milioane de ani,
la sfârsitul unei ere
cunoscută ca Permian.
Trilobitii, erau animale cu carapace care vânau în grupuri mari de-a lungul fundului mării.
Au fost printre primele animale care au dezvoltat ochii care formau imagini.
Trilobitii au avut viată lungă: 270 milioane de ani.
Pământul a fost odată planeta trilobitilor.
Dar acum sunt toti dispăruti, apusi.
Ultimul dintre ei a fost răpus din viată
alături cu alte nenumărate specii
într-un dezastru natural fără precedent.
Apocalipsa a început în ceea ce este azi: Siberia,
cu eruptii vulcanice la o scară nemaiîntâlnită
în experienta umană.
Pământul era foarte diferit atunci,
cu un singur supercontinent si un singur ocean imens.
Eruptii interminabile de lavă fierbinte
au acoperit o suprafată mai mare decât Europa de Vest.
Eruptiile au durat sute
de mii de ani.
Roca topită
a aprins depozitele de cărbune si a poluat aerul
cu dioxid de carbon si alte gaze de seră.
Asta a încălzit Pământul
si a oprit circulatia curentilor oceanici.
Bacteriile nocive s-au dezvoltat,
dar aproape orice altceva din mări a murit.
Apele stătute au emanat hidrogen sulfurat, gaz nociv, mortal în aer,
care a sufocat aproape toate animalele terestre.
Nouă din zece specii de pe planetă au dispărut.
O numim...
Marea Extinctie.
Viata de pe Pământ a fost aproape de disparitie
încât i-a luat mai mult de zece milioane de ani să îsi revină.
Dar noi forme de viată au început încet să se dezvolte
pentru a umple golurile rămase de la distrugerea din Permian.
Printre marii învingători au fost dinozaurii.
Acum planeta era a lor.
Domnia lor a durat aproape 150 de milioane de ani.
Până când s-a sfârsit, de asemeni,
cu altă extinctie în masă.
Viata pe Pământ a suferit multe lovituri de-a lungul erelor.
Si totusi e încă aici.
Tenacitatea vietii este uluitoare.
Continuăm să o găsim acolo unde nimeni nu se gândea că va fi.
Coridorul acela fără nume ?
Acela e pentru altă zi.
Cunosc un animal care poate trăi în apa care fierbe
sau în gheată solidă.
O poate duce 10 ani fără o picătură de apă.
Poate călători gol în vidul rece
si prin radiatiile intense din spatiu si se va întoarce fără o zgârietură.
Tardigradul, zis si ursul de apă.
Este acasă oriunde, din vârful celor mai înalti munti
până în cele mai adânci gropi marine.
Si în grădina noastră unde trăiesc printre muschi
si licheni în număr mare.
Probabil nu i-ati observat niciodată, fiindcă sunt foarte mici.
Cât vârful unui ac.
Dar sunt duri.
Tardigrazii au supravietuit la toate cinci extinctiile în masă.
Sunt aici de peste 500 de milioane de ani.
Ne-am obisnuit să credem ca viata este pretentioasă,
că există numai acolo unde
nu este nici prea cald, nici prea frig,
nici prea întuneric sau sărat sau acid sau radioactiv.
Si orice ar fi, nu fără apă.
Ne-am înselat.
Asa cum demonstrează cu tărie tardigradul,
viata poate îndura conditii
care ar însemna moarte sigură pentru noi oamenii.
Dar diferentele dintre noi si viata găsită
în chiar cele mai extreme medii de pe planeta noastră
sunt doar variatii ale aceleasi teme,
dialecte ale aceleasi singure limbi.
Codul genetic al vietii de pe Pământ.
Dar cum ar putea fi viata în alte lumi ?
Lumi cu istorii, chimii
si evolutii complet diferite fată de planeta noastră ?
Este o lume îndepărtată unde vreau să vă duc...
o lume complet diferită de a noastră,
dar una care ar putea adăposti viata.
Dacă face asta, promite să fie cu totul deosebită
fată de ce am văzut noi până acum.
Norii si aburul, ascund complet suprafata lui Titan,
luna gigantică a lui Saturn.
Titan îmi aminteste putin de acasă.
Ca si Pământul, are o atmosferă care e compusă în principal din azot.
Dar e de patru ori mai densă.
Atmosfera de pe Titan nu are oxigen aproape deloc.
Si este de departe cu mult mai frig ca pe Pământ.
Dar totusi... vreau să merg acolo.
Trebuie să coborâm
prin câteva sute de kilometrii de ceată
înainte să putem vedea suprafata.
Dar dedesubt se ascunde un ciudat si familiar peisaj.
Titan este singura altă lume din Sistemul Solar unde plouă.
Are râuri si tărmuri.
Titan are sute de lacuri.
Unul dintre ele e mai mare ca Lacul Superior din America de Nord.
Vaporii se ridică din lacuri
se condensează si cad din nou sub formă de ploaie.
Ploaia alimentează râurile,
care sapă văi în peisaj,
exact ca pe Pământ.
Dar cu o mare diferentă.
Pe Titan, mările si ploaia
sunt făcute nu din apă ci din metan si etan.
Pe Pământ, aceste molecule formează gaze naturale.
Pe Titanul cel înghetat, ele sunt lichide.
Titan are o grămadă de apă,
dar toată e înghetată, tare ca piatra.
De fapt peisajul si muntii
sunt făcuti în principal din apă înghetată.
La sute de grade sub zero,
Titan este mult prea rece pentru ca apa să poată fi lichidă.
Astrobiologii încă de la Carl Sagan s-au întrebat
dacă cumva viata înoată în lacurile de hidrocarburi de pe Titan.
Baza chimică pentru astfel de viată
ar trebui să fie de-a întregul diferită de tot ce stim noi.
Toată viata pe Pământ depinde de apă lichidă.
Si suprafata Titanului nu are asa ceva.
Dar ne putem imagina alte tipuri de viată.
Pot fi creaturi care inspiră hidrogen
în loc de oxigen.
Si expiră metan în loc de dioxid de carbon.
Poate folosesc acetilena în loc de zahăr ca sursă de energie.
Cum am putea afla dacă asemenea creaturi
domnesc peste un imperiu ascuns de valurile întunecate ?
Ne scufundăm adânc în Marea Kraken,
numită după miticul monstru al mărilor nordice.
Chiar dacă ar fi unul dintre acestia jos acolo, probabil că nu l-am putea vedea.
Este mult prea întuneric.
Dacă ati lua tot petrolul si gazele naturale de pe Pământ,
nu ar fi decât o mică fractiune din rezervele Titanului.
Să aprindem niste lumini.
Suntem acum la 200 de metri sub suprafată.
Ati zărit ceva ? Acolo lângă hornul acela.
Poate a fost doar imaginatia mea.
Cred că va trebui să revenim
dacă vrem să aflăm sigur.
Mai este o ultimă poveste pe care vreau să v-o spun.
Si este cea mai măreată poveste pe care a spus-o vreodată stiinta.
Este povestea vietii pe planeta noastră.
Bine ati venit pe Pământul din urmă cu 4 miliarde de ani.
Asa era planeta noastră înaintea vietii.
Nimeni nu stie cum a început viata.
Majoritatea dovezilor de atunci au fost distruse
de impacturi si eroziune.
Oamenii de stiintă lucrează la frontiera dintre cunoastere si ignorantă.
Nu ne e frică să admitem ce nu stim. Nu e nicio rusine în asta.
Singura rusine e să pretindem că avem toate răspunsurile.
Poate cineva care vizionează asta
va fi primul care va rezolva misterul
despre cum a început viata pe Pământ.
Dovezile de la microbii care trăiesc, sugerează faptul că strămosii lor
preferau temperaturile înalte.
Viata pe Pământ poate a apărut în ape fierbinti
în jurul conurilor scufundate ale vulcanilor.
În seria originală Cosmos a lui Carl Sagan,
el a urmat linia neîntreruptă care se întinde
direct de la organismele unicelulare
de acum 4 miliarde de ani...
până la tine.
4 miliarde de ani în 40 de secunde.
De la creaturile care trebuie încă să discearnă între noapte si zi
până la fiintele care explorează cosmosul.
Acestea sunt unele din lucrurile pe care moleculele le fac
chiar si după 4 miliarde de ani de evolutie.
Corecturile subtitrării initiale, ce apartine lui Nea Ion mail:"neaion@yahoo.com",
au fost făcute de Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Adaptarea Bubuloimare